DET, DER GIVER LYS, BRÆNDER SAMTIDIGT VIKTOR FRANKL
Hvad er livets formål?
Det er at skabe sig en sjæl.
For mig er film mere en kunstart end en industri.
Og jagten på den menneskelige sjæl -
- gennem malerier, litteratur og poesi...
Det er, hvad film betyder for mig.
Jeg ville lave en film -
- som ville give folk, der dengang tog LSD -
- de hallucinationer, dette stof gav, bare uden at hallucinere.
Jeg ville ikke have, at man tog LSD. Jeg ville bare prøve at skabe effekten.
Filmen skulle ændre offentlighedens sanseindtryk.
Mine ambitioner med Dune var kæmpestore.
Jeg ville skabe en profet.
Jeg ville skabe en profet -
- som skulle ændre de unges sind i hele verden.
For mig var Dune legemliggørelsen af en gud.
En kunstnerisk og filmisk gud.
Det handlede ikke om at lave en film.
Det var noget langt dybere.
Jeg ville skabe noget helligt.
Noget frit med nye perspektiver.
Åbne folks sind.
Fordi dengang følte jeg mig selv indespærret.
Mit ego. Mit intellekt. Jeg ville frigive det.
Derfor begyndte jeg kampen for at lave Dune.
Danske tekster af - Jodorowskys Helte -
Find os på www.HoundDawgs.org
Der skulle et strejf af galskab til for at gøre det.
Uden galskab, intet mesterværk.
Pink Floyd, Dali, Orson Welles og mange andre.
Måske var der for meget galskab i Dune.
Men en film uden en smule galskab, kan ikke erobre hele verden.
Jeg var i Paris sammen med min kone i Jodorowskys hus -
- hvor vi spiste middag sammen.
Sent på aftenen spurgte han, om jeg ville se Dune.
Jeg vidste ikke, han havde lavet den. Det havde han, viste det sig.
Og han tog den berømte Dune-bog frem.
Der eksisterer kun to eksemplarer af den.
Vi sad sammen i lang tid og gennemgik bogen -
- og han forklarede sine tanker og ideer.
Der hørte jeg om det hold, han havde samlet sammen.
Der sad vi klokken to om natten. Jeg så bogen og kiggede på billederne -
- og hørte Jodorowsky fortælle mig, hvad der ville ske i hver scene.
Så på en måde er jeg den eneste, der har set Jodorowskys Dune.
Jeg er den eneste tilskuer, der har set filmen.
Og lad mig fortælle jer noget: Den er fantastisk.
Dune er nok den største film, der aldrig er blevet lavet.
Den bliver ved med at have indflydelse på os og de kommende generationer -
- på trods af, at den ikke eksisterer. Vi kan ikke leje filmen og se den.
Hvis den første film i denne genre havde være Dune og ikke Star Wars -
- ville hele blockbuster-strukturen være blevet ændret.
Der findes en kliche om, at nogle film er forud for deres tid.
Jeg mener, at Dune er den film, der har været allermest forud for sin tid.
Man har vist aldrig set i filmhistorien -
- at en film var så langt i udviklingsfasen, uden at blive lavet.
Den film, der endte med at blive lavet, havde intet med den oprindelige at gøre.
Hvis Alejandros Dune var blevet lavet -
- ville den have været større end År 2001.
Den skulle have været den største bedrift inden for science fiction -
- og den fordampede bare til en milliard små bidder af tomrum.
I begyndelsen lavede jeg teaterstykker.
Jeg lavede 100 teaterstykker i Mexico.
På 10 år skabte jeg avantgardeteatret.
lonesco, Beckett, Strindberg.
Moderne udgaver af Shakespeare.
Jeg ville lave en film en dag.
I begyndelsen af hans filmkarriere, drev han folk til vanvid.
Hans første film Fando Y Lis havde premiere på Acapulco Filmfestival -
- og det skabte et kæmpeoprør. Folk gik amok og Mexico forbød filmen.
Da jeg begyndte at lave film, var jeg nærmest jomfruelig.
Jeg havde ingen teknisk kunnen.
Jeg kendte ikke kameralinser og deres numre. Jeg vidste intet.
Vi lavede Fando Y Lis i skjul for fagforeningen.
I Mexico kan en ung instruktør ikke lave en film -
- uden tilladelse fra fagforeningen.
Jeg tænkte: "Skal jeg have en tilladelse til at lave kunst?"
"Kunstnere må være frie. Jeg laver min film."
Senere var der stor skandale -
- fordi jeg knækkede fagforeningerne. Jeg gjorde det.
Jeg åbnede filmindustriens øjne.
Vær beredt til jeres livs bedste oplevelse.
El Topo er mirakuløs.
Og forfærdelig.
Den er vild.
El Topo er mere end mindeværdig -
- den er en oplevelse for livet.
El Topo var den første midnatsfilm. Den første kultfilm.
Den første film, der kun blev vist ved midnatsforestillinger -
- og tiltrak en hærskare af loyale biografgængere.
Det jeg finder fascinerende ved El Topo, er at det er hans første spillefilm -
- og Jodorowsky producerede, skrev, instruerede og spillede hovedrollen.
Og han gav sig selv et udødeligt citat:
"Jeg er Gud".
Jeg så den i en biograf i New York.
Efter det, fik vi modet til at distribuere den i Frankrig -
- og den blev en stor succes, fordi den var ret nyskabende.
Det var begyndelsen på venskabet mellem Alejandro og jeg.
Takket være El Topos succes, fik jeg en million til at lave Holy Mountain.
Jeg gjorde, hvad jeg havde lyst til.
Jeg havde ingen producer, ingen kritikere. Ingen, der kunne irritere mig.
Jeg gjorde, hvad jeg ville, og sådan blev Holy Mountain til.
Holy Mountain er en exceptionel film.
Den er som et kunstværk, der er blevet skabt i en parallelverden.
Fra en helt anden gren af filmindustrien, hvor der ingen grænser er.
Jeg gav filmen til Michel Seydoux, der bor i Frankrig -
- og til min forundring trak den store skarer i Europa.
Den blev vist offentligt.
I Italien var filmen den næstmest sete film, lige efter James Bond.
Holy Mountain var utrolig -
- så mit ambitionsniveau voksede.
Michel Seydoux ringede fra Paris, og sagde:
"Holy Mountain er en succes. Jeg vil lave en film sammen med dig -
- gør, hvad du har lyst til."
Jeg har aldrig lavet en film, hvis ikke der lå noget dybere bag.
Et venskabsforhold kan være udslagsgivende.
Han sagde: "Jeg vil producere alt for dig".
"Hvad har du lyst til at lave?"
Så sagde jeg: "Dune," og han svarede: "Ja".
Hvorfor? Fordi bogen var den mest vidunderlige science fiction roman.
Det var science fictions Bibel for de hengivne.
Bogen havde gået sin sejrsgang over hele verden -
- man kunne finde den overalt.
Jeg havde ikke læst bogen, men en af mine venner sagde, at den var fantastisk.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg sagde Dune. Jeg kunne have sagt Don Quixote -
- eller Hamlet. Jeg kunne have sagt hvad som helst.
Jeg sagde Dune.
Dune er en sprudlende "space opera," som fokuserer på ørkenplaneten Arrakis -
- hvor krydderiet melange findes.
Et bevidsthedsudvidende stof, som er en af de vigtigste handelsvarer i universet.
Det gør planeten Dune til et af de vigtigste strategiske steder.
Nærmest som den galaktiske version af Afghanistan.
Paul Artreides er en ung adelsmand, der tvinges væk fra sit hus -
- og leder en revolution for Fremenerne, de lokale indfødte på Arrakis.
De vil tage magten fra de onde kolonister, Harkonnen -
- som kontrollerer planeten, og give krydderiets magt tilbage til folket.
Ideen om et krydderi, som åbner tid og rum -
- passede perfekt til den tid.
Derfor er det en af de mest underlige ideer, Hollywood har rodet med.
Hollywood solgte os rettighederne for en slik. Jeg tror, de fik sig et billigt grin.
De tænkte nok, at vi ikke kunne realisere det.
Det var et kæmpearbejde at skrive drejebogen.
Michel Seydoux fløj mig til Frankrig.
Han lejede et kæmpestort slot -
- og der viede jeg al min tid til Dune.
Frank Herbert skabte en hel verden i Dune -
- men han var aldrig helt specifik omkring den.
Man sidder med flere hundrede sider litteratur -
- hvor man med stort besvær opdager, hvad bogen egentlig handler om.
Den er ligesom... Jeg sammenligner den med Proust.
Det er stor litteratur.
De første 100 sider -
- forstår man næsten ingenting.
Man får kun små antydninger.
At sætte billede på litteratur er yderst svært.
Man er tvunget til at skabe en anden verden. Den optiske verden.
Det er en anden verden end den litterære.
Hele tiden, selv i de små detaljer -
- prøvede jeg at finde filmens spirituelle mening.
Og da jeg så havde min drejebog -
- måtte jeg finde mine krigere.
Dem der skulle realisere det.
Alle der skulle arbejde med filmen, måtte være en spirituel kriger.
Jeg ville finde de bedste.
Han var så genial at lave et storyboard med Moebius.
Jeg fandt en tegneserie med Blueberry.
En cowboyhistorie tegnet af Giraud.
Det gik op for mig, at denne mand var mit kamera.
Hvem var han?
Giraud var en helt fantastisk kunstner. Han kunne tegne alt.
Giraud var formentlig Frankrigs mest talentfulde tegneserieskaber.
Det var lige ham, jeg havde brug for.
Hvor kunne jeg finde ham? Hvor?
Dengang fandtes internettet ikke, så jeg kunne ikke bare lave en søgning -
- men jeg måtte bare finde ham.
Jeg tog til møde hos min publicity-agent -
- og der var han. Helt tilfældigt.
Han sagde: "Jeg er Moebius".
Når jeg tegner science fiction er jeg Moebius, ikke Giraud.
Jeg sagde til ham: "Du er min mand. Kom med mig".
Tegning for tegning lavede jeg filmen.
Jeg skulle bruge 3000 tegninger.
Synsvinkler, kamerabevægelser -
- dialoger, skuespillernes interaktion.
Jeg brugte Moebius som et kamera.
Jeg sagde til Moebius: "Nu laver du et ryk. Nu rejser du".
"Nu zoomer du ind".
Jeg havde Moebius, og han var et geni.
Han var ikke bare en kunstner med et kæmpetalent -
- han var også hurtig.
Han var overmenneskelig.
Han var helt utrolig hurtig. Og så kunne jeg få mine tegninger.
Vi mødtes hver dag klokken 8.
Vi forberedte alt og begyndte at tegne cirka klokken 9:30.
Jeg lavede filmen ved hjælp af tegninger.
Med hensyn til kostumerne, beskrev jeg, hvad jeg ville have -
- hvorefter han straks begyndte at tegne. Hurtigere end en computer.
Han var utrolig.
Alt blev nærmest magisk, da vi lavede filmen.
Alt.
Dune, min Dune, begyndte med en lang sekvens.
Jeg beundrede den lange sekvens i Orson Welles "Touch of Evil."
Kameraet fortsatte og fortsatte gennem gaderne.
Det er en fantastisk lang sekvens.
Derfor skulle Dune begynde med en lang sekvens.
Bedre end den lange sekvens, Orson Welles lavede.
Jeg ville gå længere.
Det skulle være en rejse gennem hele universet.
Kameraet panorerede fra galakse til galakse -
- og undervejs så man pirater -
- der røvede en krydderikonvoj, store slag og lignende ting.
Og det fortsatte og fortsatte.
Det var en lang sekvens.
Efter at have set hans storyboard, og få indsigt i hvad han ville opnå -
- aner jeg ikke, hvordan han ville gøre det i '75.
Hans vision var langt større, end noget andet man gjorde dengang.
Tænk på, hvor hårdt George Lucas kæmpede for at lave Star Wars i '77.
To år før det, ville Jodorowsky gøre noget -
- som Lucas ikke turde prøve i episode et til tre. Det var kæmpestort.
Vi måtte finde nogen, der kunne lave special effects.
Så Moebius og jeg fløj til Los Angeles for at mødes med Douglas Trumbull.
I 70'erne var Douglas Trumbull førende inden for special effects.
Alle kendte hans arbejde på År 2001.
Han var en æret og betydningsfuld mand.
Han modtog mig. Han var interesseret.
Vi mødtes med Trumbull, men han var meget selvoptaget.
Vi talte i telefon med ham 40 gange.
Han havde meget høje tanker om sig selv.
Han var en stor tekniker, men ikke en spirituel person.
Han passede ikke til en profetisk film.
Han ville lave en teknisk film.
Trumbull havde en særlig måde at arbejde på.
Kubrick gav ham stort set lov til at gøre, hvad han havde lyst til -
- så nogle filmproducenter, der ønskede mere kontrol over -
- den visuelle stil, blev afskrækket af det.
Jeg fortalte ham, at han og jeg ikke kunne arbejde sammen, og så gik vi.
Moebius var forbløffet og spurgte: "Hvordan kan du sige nej til den største -
- tekniker i Hollywood?"
Jeg sagde: "Sådan er det bare".
"Han er ikke min spirituelle kriger."
Vi slentrede rundt i Hollywoods gader -
- og stødte på en lille biograf, der viste en science fiction film.
Dark Star.
Da jeg så filmen, sagde jeg: "Der er vores mand."
O'Bannon.
"Vi må finde ham. Det er ham, vi har brug for."
Dan boede i Ozarkbjergene i Missouri -
- og havde ikke en gang adgang til en telefon, før han var ti år.
Han læste Mark Twains historier, og anede ikke, at de var gamle.
Han troede, de var nutidige.
Han var på sin egen underlige måde ude af trit med tiden -
- men han var tiltrukket af science fiction.
For mig kom kunsten før teknikken, og sådan var O'Bannon.
Jeg mente, jeg var godt forberedt på ham.
Jeg havde en ide om, at han var en -
- skrupskør galning -
- og jeg stålsatte mig til samtalen.
I El Topo havde han skulderlangt hår og et kæmpeskæg -
- han var komplet skør og spillede med i sine egne film.
Men jeg blev mødt af en charmerende gentleman -
- der var nybarberet og havde en flot frisure.
Han gik ind og hentede et stykke sammenfoldet avispapir, og sagde:
"Det her er noget specielt marihuana," og jeg sagde, "hold da op".
Det eneste jeg husker, var at jeg blev helt afslappet og så ham lige i øjnene -
- da han lige pludselig afsluttede en sætning med at udbryde:
"Sådan her".
Pludselig skød der et mønster af stråler ud fra hans ansigt -
- og lagde sig i en ring omkring hans hoved -
- i et kalejdoskopisk mønster med hans ansigt som centrum -
- hans øjne borede sig ind i mine og værelset forsvandt i et tomrum.
Og pludselig var hans ansigt roligt igen.
Hans øjne, der havde stirret intenst, blev pludselig afslappede -
- hans øjenlåg gled halvt i, han smilede, de 20 år vendte tilbage til hans ansigt.
Den hallucinerende effekt forsvandt som ved et trylleslag -
- og jeg var fuldstændig målløs over hele oplevelsen.
Han sagde: "Du skal stå for special effects" -
- og jeg svarede: "Okay. Fandme ja".
Hans næste ord glemmer jeg aldrig: "Sælg dine ting og kom til Paris".
"Forbered dig på at få dit liv ændret."
Og så kom han til Paris. Og det var...
Jeg havde to krigere. Moebius og O'Bannon.
Nu skulle jeg finde resten.
Den første var faderen. Hertug Leto.
David Carradine havde været med i en populær tv-serie -
- hvor han spillede en kriger, som var blevet oplært af orientalske mestre.
Den var inspireret af El Topo.
Da det gik op for Carradine, at jeg ville have ham, kom han.
Han kom løbende.
Jeg ventede på ham på et hotelværelse i Los Angeles.
Jeg havde købt E-vitaminer.
Et halvt kilo.
Jeg tog en pille om dagen for at holde mig stærk.
Da Carradine kom ind, var det første, han så, mine E-vitaminer.
Han udbrød: "Åh, E-vitaminer".
Han åd alle mine E-vitaminer.
Det var helt uhyrligt. Der var for 60 dollars.
Det var en stor begyndelse.
Jeg sagde: "Vi skal arbejde sammen. Det er dig, jeg har ledt efter."
Jeg ville have et band til hver eneste planet.
Pink Floyd skulle lave musikken til Leto.
Et af Pink Floyds albums hedder "Dark Side of the Moon."
For mig er mennesket som Månen. Den ene side er lys og skinnende -
- og den anden side er mørk og mystisk.
Den indeholder alt det dybe.
Det skete under et møde.
"Pink Floyd? Det ordner jeg," sagde Gibon.
Han ringede til Pink Floyds agent og bad om et møde.
En dag rejste vi til London.
De var i gang med at mikse -
- the Dark Side of the Moon i Abbey Road, det berømte studie.
Jeg husker, at da vi ankom -
- var de yderst tilbageholdende, og havde en lidt fjern stjerneattitude.
De sad og spiste burgere.
De sad bare der og spiste alle fire. De sagde: "Hallo".
Jeg var helt mundlam. De sad og spiste.
Pludselig sagde Jodo:
"Nej, de pisser mig af. Vi skrider".
Jeg begyndte at fornærme dem.
"Fatter I ikke, at jeg tilbyder jer -
- den mest betydningsfulde film i menneskehedens historie?"
"Vi vil ændre verden, og så sidder I bare her og spiser Big Macs."
"Hvordan kan det være?"
Så stoppede de, og snakkede med mig.
Efter det, gik det virkelig godt.
Vi snakkede om at lave et stort album med musikken til Dune.
Kunne det ikke være fantastisk?
SCENE 10 PAULS UNDFANGELSE
I min version er hertug Leto kastreret -
- så hvordan kunne han få en søn?
Hans kone er en enestående og klog kvinde.
Det er en kosmisk kærlighed, da han ser hende.
Hvordan kan han få et barn?
Hun tager en dråbe af hans blod -
- og forvandler det til sæd.
Derefter ser vi bloddråbens færd gennem vaginaen til livmoderen.
Vi følger bloddråben -
- og ser den trænge ind i ægget og eksplodere.
Hun bliver gravid ved hjælp af en dråbe blod.
Sådan løste jeg det.
Vi har her en søn, der ikke er udsprunget af seksuel nydelse -
- men af spirituel nydelse.
Og ud fra denne spirituelle kærlighed, skaber han Paul.
Paul var en ung fyr -
- men ikke en normal knægt. Han var en mutant -
- med masser af sjæl og styrke.
Hvor fandt jeg denne knægt? Min søn.
Du bliver syv år i dag. Nu er du en mand.
Begrav dit legetøj sammen med din mors billede.
Jeg arbejdede med ham på El Topo, og nu var han blevet 12 år.
Jeg sagde: "Du skal spille Paul, men du skal forberede dig som en kriger".
En dag fortalte han mig, at han ville lave Dune, og at jeg skulle spille Paul -
- men at jeg måtte forberede mig.
Jeg forberedte min søn til rollen, præcis på samme måde -
- som hertug Leto forberedte sin søn.
"Du skal lære karate -
- og akrobatik -
- og dit sind skal udvikle sig meget."
Som om jeg skulle være Paul, ikke bare spille ham.
Jeg fandt en lærer til ham, en meget stærk mand -
- ved navn Jean-Pierre Vignau.
Han var 12 år, da vi startede.
Jeg lærte ham karate på den japanske måde -
- alle hånd- og fodteknikkerne.
Vi øvede armgreb, bengreb, kropsgreb -
- en kombination af karate, judo, aikido og aetmi-jitsu.
Han lærte at kæmpe med sine hænder -
- og med knive og sværd. Han lærte det hele.
Og så var han var klar til at spille rollen som Paul.
Jeg trænede Brontis seks timer om dagen, syv dage om ugen i to år.
Det var yderst smertefuldt. Han var nådesløs.
Seriøst, han var nådesløs.
Alle folk sagde: "Hvad har du gjort?"
"Hvorfor prøver du at ændre et barns sind -
- og forvandle ham til et overmenneske?"
Jeg sagde, at jeg blot vækkede kreativiteten.
Jeg åbnede hans sind. Det var det, jeg gjorde.
Jeg ved ikke, om jeg har forandret hans liv.
I dag spørger jeg mig selv, hvorfor jeg ofrede min søn.
Men dengang ville jeg have skåret begge mine arme af -
- hvis det havde været nødvendigt for at lave filmen.
Jeg var overbevist om, at det at lave en film -
- som kunne ændre de unges sind -
- var noget helligt. Man måtte ofre sig selv.
Jeg var parat til at dø for det.
Alejandro er nærmest som en kultleder, hvad angår at samle en hær omkring sig.
Han var genial til at udvælge de helt rigtige mennesker -
- til at designe rumskibene, tøjet, og alt andet i hans verden.
Han kan se science fiction genrens potentiale.
For mig var science fiction som et stort teaterstykke.
Et kæmpemæssigt kunstværk.
Hvert eneste rumskib var en skabning -
- ligesom et insekt, eller en storslået fugl.
Det var sådan et rumskib, jeg var ude efter.
Foss kendte jeg, fordi han illustrerede bogomslag.
Hans skibe havde sjæl, på samme måde som levende skabninger.
Det skulle være Chris Foss.
Jeg blev kontaktet af et firma ved navn Camera One.
De fortalte, at de lavede en film i Frankrig -
- og at de havde set mit arbejde hos en science fiction-boghandler i Paris.
De spurgte, om jeg ville komme derover for at diskutere et eventuelt samarbejde -
- og så rejste jeg til Paris.
Jeg ankom uden at vide andet end at jeg skulle overnatte der -
- og blev endelig præsenteret for Alejandro.
Det første denne fremmede mand gjorde, var at gennemrode min taske -
- fordi han troede, det var hans kærestes. Det var ikke den bedste start.
Så fortalte de, at jeg skulle se en film, som Alejandro havde lavet.
Det var den mærkeligste film, jeg nogensinde havde set -
- og halvvejs inde i filmen, skider en fyr en lort af guld.
Du er en lort.
Du kan forvandle dig selv til guld.
Det var mit første møde med dette miljø.
Jeg formoder, at Alejandro allerede havde -
- spillet mig et puds. Jeg syntes, det var lidt mærkeligt.
De ville have, jeg skulle flytte dertil og arbejde sammen med dem.
Så de installerede mig i Paris og hjalp mig i gang.
Det åbnede mine øjne.
Dan elskede Paris.
I starten syntes han, det var trangt og småt. Han forstod det ikke.
Og han var næsten for høj til Frankrig. Men han elskede det.
Han sendte både kærlighedsbreve og skitser til mig.
Her er et fra 10. september 1975.
"Jeg medsender nogle fotokopier af skitser til rumskibene."
"Vi har to kunstnere ansat, de hedder Jean Giraud og Chris Foss -
- Giraud lavede oprindeligt tegneserier, og Foss illustrerede bogomslag."
"Hele holdet består af unge mennesker -
- Jodorowsky, som er 46, er den ældste."
Dengang var jeg nærmest en profet. Jeg var den oplyste.
Jeg gav dem en følelse af, at de ikke blot lavede en film -
- men noget, der var vigtigt for hele menneskeheden.
De havde en mission. De var krigere.
Alejandro var en guru. Han motiverede os.
Den dag i dag er jeg stadig stolt af de tegninger, jeg lavede dengang.
Han var god til at støtte os.
PIRATRUMSKIB MALET AF CHRIS FOSS
Alejandro motiverede mig i sådan en grad -
- at jeg brugte mine weekender på at male.
Jeg fik ideen til et piratrumskib i løbet af en weekend -
- det er blevet dødeligt såret, og krydderiet fosser ud af det.
Det har en camouflage, der matcher asteroiderne.
Det var som en fisk. Forholdt det sig i ro, kunne det ikke ses.
Jeg husker, hvordan jeg så det for mit indre øje.
Man tror, man kigger på en sten, men pludselig bevæger noget sig -
- og det går op for én, at der er et objekt.
Nej, jeg har stadig ikke læst bogen. Jeg aner ikke, hvad den går ud på.
Det hele kom fra Alejandro og drejebogen.
Så for mig er historien om Dune, den, Alejandro fortalte mig.
I en perfekt verden ville han ikke have brug for en drejebog.
Man kunne sætte Alejandro i en stol, og så kunne han have fortalt historien.
Han kunne både have citeret dialogerne og beskrevet landskabet.
Også scenerne i ørkenen, hvor heden var intens, men himlen var dybblå.
Det var som om, man selv var tilstede.
Alejandro havde altid klare ideer. Han opførte et lille teaterstykke.
"Dette er Sardukaerne og de er sådan her," sagde han. Han spillede endda musik.
Og det var vidunderligt -
- for han motiverede dig, men lod dig selv fortolke det.
Jeg søgte efter genialiteten i hver enkelt person -
- med en enorm respekt. Kæmpestor respekt.
Hver dag nærede jeg dem, så de kunne være frie -
- og yde deres bedste.
På andre film overlader jeg folk til sig selv.
Nogle gange tænker man, at de ikke er særlig interesseret i ens arbejde.
Men Alejandro havde en dyb passion for hele projektet.
Hver morgen gav jeg dem en peptalk -
- på samme måde som en fodbold- eller rugbytræner -
- holder tale for sine spillere.
Sådan en tale holdt jeg hver eneste morgen -
- for at sige: "Gør, hvad der skal til, for det her er yderst vigtigt."
KEJSERENS PALADS MALERI AF CHRISS FOSS
Jeg ville oprindeligt være arkitekt, og det kan ses på paladset.
Det ville faktisk være muligt at bygge det.
Alt hvad jeg designer, er muligt at bygge i praksis.
Og kigger man på detaljerne, er murene med vandfald meget stilistiske.
Jeg vidste præcis hvordan det kunne bygges, da jeg designede det.
Jeg har sikkert fortalt Alejandro hvad det skulle laves af og hvad det ville koste -
- så jeg vidste præcis, hvordan alt skulle gøres.
På det tidspunkt forførte jeg Dali -
- fordi jeg ville have ham til at spille rollen som den gale kejser.
Dali var for os den eneste rigtige kejser -
- på grund af hans retorik og ordvalg.
Kan ingen forstå Dali? For jeg forstår aldrig mit eget ævl.
Dali forstår aldrig et eneste af Dalis malerier -
- for Dali skaber kun gåder.
Dali var noget for sig selv.
Første gang vi rejste til New York, var det sammen med Michel Seydoux.
Vi boede på St. Regis, fordi Michel godt kunne lide hotellet -
- og vi fandt ud af, at Dali også boede på St. Regis.
Tilfældigvis.
Jeg var i gang med at læse en bog om Tarotkort -
- så jeg fandt et billede af Den Hængte Mand, og rev det ud.
Jeg skrev: "Jeg vil gerne mødes med dig, for jeg vil lave en film sammen med dig."
Han kunne godt lide den invitation, så han sagde ja til at mødes med mig.
Han ville vente på mig i baren.
I baren hang der et seks meter langt prærafael-maleri -
- hvor man så en konge, og adelsmændene omkring ham -
- lignede nogen, der forsøgte at skjule noget.
Dali sagde, at han kunne lide baren, fordi der hang et seks meter langt maleri -
- der var dedikeret til en prut.
Han sagde, at vi kunne mødes i Paris, så han havde tid til at tænke over det.
På Champs Elysées i Paris lå der en berømt restaurant -
- og der var han sammen med sit følge.
Han havde 12 personer med ved bordet.
"Sæt dig ned, jeg vil spørge dig om noget."
"Hvad, hr. Dali?"
"Da vi var unge, tog Picasso og jeg til stranden -
- og når vi åbnede bildøren, fandt vi altid et ur i sandet."
Et ur, okay?
"Har du nogen sinde fundet et ur i sandet?"
"Hvordan kan jeg svare på det," spurgte jeg.
Alle 12 i følget ventede på mit udspil.
Hvis jeg sagde, jeg tit fandt ure -
- ville jeg fremstå som en latterlig tåbe.
Sagde jeg, at jeg aldrig havde fundet et, ville jeg fremstå som en fattigrøv.
Så kom det pludselig til mig og jeg sagde: "Jeg finder aldrig nogen ure -
- men jeg har tabt mange."
"Okay, vi ses i Barcelona".
Det var et spil.
Jodorowsky var også med i den surrealistiske bevægelse -
- og det kunne Dali godt lide.
Så de havde et lille spil kørende. Hvem ville mon vinde?
Han havde sit første eventyr med Amanda Lear -
- der var en ualmindelig sexet person.
Ingen kunne bedømme, om det var en mand eller kvinde.
En helt usædvanlig person -
- en poets muse.
Hvis en som Jodorowsky kom og besøgte ham -
- var det lidt tvetydigt. Der var selvfølgelig respekt -
- men også en smule jalousi.
Man skulle mødes med ham og tæmme ham, og han skulle også tæmme dig.
Den procedure måtte man igennem hver gang.
Dali anede ikke, hvad Dune handlede om -
- han havde ikke læst bogen, og vidste ikke hvem Frank Herbert var.
Han anede intet om Dune.
Så jeg måtte træde til, for jeg kan godt lide Frank Herbert og Dune -
- så jeg sagde, at det var alle tiders.
At det ikke kun var science fiction, men at der lå en filosofi bag.
Men det interesserede ham ikke.
Hun behandlede mig godt, og hun blev en allieret -
- fordi jeg lovede hende rollen som prinsesse lrulan.
Ja, det var hylemorsomt.
Han sagde: "Amanda skal spille prinsessen" -
- og de spurgte: "Er hun skuespiller?"
"Ja ja, det er intet problem."
Hun sagde: "Pas på, for Dali er destruktiv."
"Han vil gøre alt for at ødelægge filmen."
Dali spurgte, om han kunne få en helikopter, for det var toppen for ham.
"Ja, du kan få masser af helikoptere." "Kan jeg få en brændende giraf?"
"Jeg vil have en brændende giraf." "Okay, så skaffer vi en brændende giraf."
Så filmens budget steg -
- til flere millioner dollars.
Dali sagde: "Jeg vil arbejde med dig".
"Men jeg vil være den -
- bedst betalte skuespiller i Hollywood."
"Jeg vil have 100.000 dollars i timen."
Jeg tog tilbage og fortalte Alejandro, at det aldrig ville gå.
Jeg kunne ikke give ham så meget i løn, det var umuligt.
Men fordi vi var stædige, og fordi Alejandro sagde -
- at Dali var den eneste, der kunne spille den totalitære kejser -
- fostrede vi en idé om at betale ham per minut.
Jeg spurgte Alejandro, hvor mange minutter det ville komme til at dreje sig om.
Han mente, det ville være et sted mellem tre og fem minutter.
Så jeg rejste tilbage til Dali, og tilbød ham 100.000 dollars per minut.
"Fremragende," udbrød han. "Jeg tjener 100.000 dollars per minut!"
Jeg sagde: "Jeg vil lave en afstøbning af dit hoved -
- og skulpturere kejseren af galaksen."
"Han er så bange for at blive dræbt, at han har en robot, der træder til."
Dali sagde: "Ja, hvis du giver mig skulpturen til mit museum".
Og sådan fik jeg Dali.
Under vores samtale, viste Dali mig et katalog af Giger.
Han sagde: "Denne mand har talent".
"Ja, det kan jeg se. Det er da utroligt," svarede jeg.
Det var lige det, jeg ledte efter til Harkonnen... De onde.
En gotisk planet med gotiske karakterer.
Så gav jeg mig til at lede efter Giger.
Det var i Paris, Jodorowsky og O'Bannon så -
- mit arbejde på en udstilling -
- og de ville have mig med på holdet.
Giger havde aldrig lavet film før.
Jeg sagde, at det måtte han bare prøve.
Det var helt nyt for mig, og utroligt fascinerende.
Jeg sagde til Giger, at jeg havde brug for ham, som han var.
"Du søger i de sorteste kroge af sjælen -
- og det er godt. Det er din kunst."
"I mine øjne er din kunst syg."
"En storslået syg kunst, som er nødvendig for at beskrive Harkonnen."
Jeg mødte Jodorowsky første gang i Paris.
Det var den aften -
- hvor han var til koncert med Magma.
Til den harkonske planet, valgte jeg et band her fra Paris.
Et band ved navn Magma, der var meget berømte dengang.
Magma var gotisk. Militaristisk.
Forfærdeligt.
Jeg vidste ingenting om projektet, idéen -
- eller bogen, for den sags skyld. Det kom først senere.
Alejandro Jodorowsky gav os ingen instruktioner med hensyn til musikken -
- jeg tror, at han stolede på os.
Men jeg fik en ide, fordi han havde beskrevet Harkonnen.
De var ikke de gode fyre, nok nærmere det modsatte.
Det var ret let at forestille sig, fordi -
- Magma lavede typisk ret hård musik.
Jeg var overrasket over kvaliteten -
- og jeg fortalte dem, at jeg følte mig som Jesus på korset.
Deres musik var fascinerende.
Jeg brugte datidens bedste rockmusikere.
Jeg ville have Mick Jagger til at spille Feyd-Rautha.
Hvordan skulle jeg komme i kontakt med denne person -
- der ikke ville være spor imponeret af min film?
Han var på højdepunktet af sin karriere. Hvordan kunne det gøres?
Jeg blev efterfølgende inviteret til en event i Paris -
- hvor mange fra byens borgerskab deltog -
- og i den anden ende af det store lokale på omkring 150 kvadratmeter -
- stod Mick Jagger.
Jeg så ham, og jeg tror også, han så mig.
Og så begyndte han at gå.
Han bevægede sig tværs gennem mængden -
- og så gik det op for mig, at han kom over mod mig.
Han krydsede lokalet, og stillede sig foran mig.
"Jeg vil have dig med i min film," sagde jeg.
Han sagde kun et enkelt ord: "Ja".
Jeg blev ofte inviteret hen til Andy Warhols studie, The Factory.
Candy Darling, og alle de andre.
Der mødte jeg Udo Kier, som var Andy Warhols store skuespiller.
Han havde spillet mange store roller, og ville gerne arbejde for mig.
Baron Harkonnen er et stort monster.
Han har fået indopereret anti-gravimetriske implantater -
- og han flyver altid, fordi han er så tung.
Orson Welles.
Orson Welles havde et skidt omdømme.
Man sagde, han var så glad for at spise og drikke -
- at han endda spiste på filmsettet.
Han spiste meget og så færdiggjorde han ikke sine film. Han var meget lunefuld.
Men jeg sagde: "Nej, Orson Welles er et geni. Han er min mand".
Og da han elskede at spise, opsøgte han tit restauranterne i Paris.
Derfor sendte jeg en sekretær ud -
- for at opsøge samtlige restauranter i Paris -
- og spørge, hvor Orson Welles spiste.
Vi fandt ham på en restaurant, hvor han sad og spiste.
Der stod seks flasker vin.
Jeg spurgte kokken, hvilken vin han allerbedst kunne lide.
"Denne her", sagde han. "Send ham en flaske", sagde jeg.
Han drak flasken og ville gerne snakke med mig.
Jeg var meget respektfuld, for han var et af mine store idoler -
Han sagde: "Jeg vil ikke. Jeg gider ikke mere".
Jeg sagde: "Jeg har et forslag."
"Hvis du laver filmen, betaler vi, hvad du forlanger -
- og jeg ansætter denne restaurants kok, så du kan spise hans mad hver dag."
"Jeg gør det", sagde han så.
Jeg havde nogle skitser -
- som jeg havde fået af Moebius, der lavede storyboardet -
- hvorpå Harkonnenslottet var afbildet.
Slottet var udformet som en kæmpe skulptur af baron Harkonnen.
Der boede baron Harkonnen.
Inden i sig selv, fordi han havde et kæmpestort ego.
Slottet åbnede munden, tungen blev rullet ud -
- og rumskibene landede på tungen.
Jeg var fascineret af det harkonske folk -
- og da jeg lavede fem skitser med en airbrush -
- gjorde jeg mit yderste for at frembringe selve designet.
For at komme til slottet måtte man gennem et rørsystem.
Det var nogle enorme rør, med udskydelige knive overalt.
For at komme hen til baron Harkonnen, måtte man gå denne vej -
- og samtidig undgå at blive spiddet på alle disse knive.
Hvis nogen angreb, udløstes knivene og spiddede enhver -
- der befandt sig i rørene.
Faktisk er dette harkonske fort slet ikke med i bogen -
- så det var en del af Alejandro Jodorowskys -
- personlige fortolkning af historien.
Da Paul blev myrdet, døde han ikke, fordi -
- frelsen består i, at hele menneskeheden kan opnå en oplyst tilstand.
Til sidst er hans sind alles sind. Hans bevidsthed er blevet kollektiv.
Jeg er de andre. De andre er mig.
Ved at dræbe helten lige før slutningen -
- åbner man for en ny måde at identificere sig selv på.
Man identificerer ikke længere sig selv med en af karaktererne -
- men begynder i stedet at identificere sig med den universelle bevidsthed.
Han dør fysisk, men han bliver til alle.
Hvis hele menneskeheden bliver oplyst -
- forandrer Jorden sig.
På ørkenplaneten -
- begynder der at vokse planter, og dyr dukker op. Det er som Paradis.
Dune er planeternes Messias, fordi den besidder en kollektiv bevidsthed.
Den samme bevidsthed, som Paul har.
Planeten rejser gennem universet -
- for at oplyse de andre planeter.
Jeg ændrede slutningen i forhold til bogen. I bogen fortsætter det bare.
Planeten ændrer sig ikke.
Den udviklede ikke en kosmisk bevidsthed.
Planeten er ikke en Messias. Det er min egen tilføjelse.
Den er anderledes. Det er min Dune.
Når man laver en film, må man ikke have respekt for bogen.
Det er ligesom et ægteskab.
Hvis du vælger at følge hendes regler -
- og respektere hende, får du aldrig et barn.
Du skal rive tøjet af hende og -
- voldtage bruden.
Så får du en film ud af det.
Jeg voldtog Frank Herbert. Sådan her.
Men med kærlighed. Med kærlighed.
Og så fandt jeg på dette her.
Den var helt vidunderlig.
Den var så flot, og dengang var der ingen kopimaskiner.
Det var bare farvefotos af hver enkelt tegning.
Proppet med detaljer om kostumerne og den teknik, der blev brugt.
Hvert eneste studie har en bog magen til denne her.
Metro-Goldwyn-Mayer, Universal. Dem alle sammen.
Michel Seydoux gav alle en bog.
Jeg valgte denne fremgangsmåde, fordi -
- jeg tænkte, der måske florerede en vis mistro til Jodorowsky.
Men fordi vi viste alle kameravinklerne, og fortalte detaljeret, hvordan vi ville -
- filme hver enkelt scene, burde de have været lettede.
Men det var de ikke. Det var ikke nok.
Jeg var ikke så optimistisk i Los Angeles.
Amerika og Frankrig har somme tider et vanskeligt forhold til hinanden.
Sådan var det i hvert fald engang.
Vi nærmede os mållinjen, men manglede stadig 5 millioner.
Filmen kostede 15 millioner. Det var i hvert fald hvad vi anslog.
Vi blev inviteret til Disney studiet af bestyrelsesformanden.
Han gennemgik projektet og udbrød:
"Det er et vidunderligt projekt -
- men det er som et Concordefly".
Det er et storslået fly, men det passer ikke ind herovre.
Da tænkte jeg ved mig selv, at vi ville rende ind i mange problemer.
Hollywood foretrækker ideer, de kan forholde sig til.
Hvis man for eksempel kan sige, at det er en blanding af Jurassic Park og Twilight -
- eller af Hobbitten og Killing Fields, er det hele meget enklere.
At komme med noget, der er komplekst, med scener, der ikke er børnevenlige -
- et tvetydigt plot, eller især en film med spirituelle og metafysiske ideer -
- er virkelig noget, der afskrækker de fleste studier.
De tog altid venligt imod os -
- men svaret var altid det samme.
De var meget imponerede over bogen -
- de havde aldrig set noget lignende.
De sagde altid, at det var fremragende og yderst velkonstrueret.
At vi havde løst de tekniske problemer med hensyn til special effects -
- og at det var økonomisk rentabelt -
- men at de ikke kunne forstå vores instruktør.
De er ikke kvalificeret til at bedømme materialet, de er ikke selv kunstnere.
De fleste er revisorer eller bankmænd, og har kun forstand på økonomi.
Hollywood kunne ikke visualisere science fiction på denne måde.
De kunne rumme År 2001: Et Rumeventyr og små B-film -
- men en storfilm, hvor special effects ville koste flere millioner dollars -
- var mere end de kunne begribe.
Måske var den også lidt for lang.
De bad mig lave en film på halvanden time til biograferne.
Jeg sagde: "Hvorfor? Jeg vil hellere lave en film -
- der er 12 timer lang. Eller måske 20."
Bekymringerne gik på, om budgettet kunne overholdes -
- og om biografgængerne gad se sådan en lang film.
Det burde man have diskuteret -
- før man præsenterede materialet -
- for nogen burde have vidst, at studiefolkene ville være -
- meget skeptiske over for konceptet.
Jodorowskys skandaløse side -
- specielt efter Holy Mountain og El Topo -
- gav dem ikke tillid til, at han kunne lede dette ambitiøse projekt.
15 millioner dollars var mange penge i halvfjerdserne -
- og det var deres svar, selv om alt andet var perfekt.
Alt var perfekt, bortset fra instruktøren.
Man skal faktisk være ligesom en digter.
Din film skal være præcis, som du vil have den.
Lad være med at følge andres ændringsforslag, det duer ikke.
Filmen skal være præcis, som jeg har drømt om.
Det er en drøm. Lad være med at redigere i min drøm.
Jeg tror, de sagde nej, fordi de var bange for ham.
De var bange for hans fantasi, de var bange for hans sind -
Og de var bange for, hvad det ville gøre ved dem.
Derfor blev den ikke lavet. Fordi folk var bange.
Systemet forvandler os til slaver -
- uden værdighed eller dybde -
- ved hjælp af en djævel i vores lomme.
De penge, jeg har i min lomme.
Disse penge. Det her lort.
Dette papir, der er ganske uden indre værdier.
Film har et hjerte.
De har et sind.
De har kraft.
De har ambitioner.
Det var det, jeg ville lave. Og hvorfor ikke?
Filmen blev aflyst på et tidspunkt, hvor alt var planlagt på papiret.
Vi var klar til at bygge kulisserne.
Der var et lille hul, før de skulle i gang med optagelserne -
- så han blev sendt tilbage hertil for at lave noget research.
Og her modtog han så opringningen om, at der ikke var penge til at fortsætte.
Han gik amok. Alt hvad han ejede, var i Paris.
Han havde solgt sin bil, så han sov på sofaen, indtil han drev os til vanvid.
Det var en katastrofe.
Han ville have været perfekt.
Jeg var meget skuffet -
- for det var... Det er som at have -
- et teoretisk liv.
Mit liv kunne have taget en anden drejning.
Meget skuffende. For vi troede på det.
Jeg troede på det.
Alejandro var enormt skuffet og såret. Det var en fiasko for ham.
Det her er min egen udlægning, men jeg tror, han mistede lysten til -
- at lave noget andet efter et projekt som det.
Jeg tror, det var hans livs projekt.
Jeg tror, den ydmygelse, Alejandro Jodorowsky led -
- ved at blive vraget, fordi han var for original og nyskabende -
- har givet ham ar på sjælen. Jeg tror ikke, han kommer sig over det.
Jeg var overbevist om, at ville blive til noget storslået.
Men så kom Dino De Laurentis' datter -
- og tog projektet fra os -
- og gav det videre til David Lynch.
Da jeg hørte, at David Lynch skulle producere den -
- smertede det mig. For jeg beundrede ham og jeg vidste, han kunne gøre det.
Han var den eneste, der kunne gøre det, og han sagde ja.
Jeg led, fordi det var min drøm. En anden person ville lave den -
- og måske bedre end mig.
Og da filmen blev vist i biografen her -
- ville jeg ikke se den, for jeg kunne ikke klare det.
Mine sønner sagde: "Nej, vi er krigere. Du skal se den sammen med os".
Jeg lignede en der var syg, da jeg ankom til biografen.
Jeg troede, jeg ville tude, men da filmen startede -
- blev jeg lige så langsomt -
- mere og mere glad. Filmen var forfærdelig.
Den var en fiasko!
Det er menneskeligt at reagere sådan.
Det er ikke kønt, men sådan reagerede jeg.
Det kunne umuligt være David Lynchs skyld, for han er en stor kunstner.
Det var producerens værk.
Jeg har aldrig set den og kommer aldrig til det.
Jodorowsky var forud for sin tid.
Problemet var, at han havde en masse ideer -
- som folk ville være flere årtier om at bearbejde.
Hvis man vil ændre tankegangen hos publikum -
- og Hollywoods beslutningstagere -
- og vende op og ned på alt, må man væbne sig med tålmodighed.
Det er som at ændre et helt økosystem, det kan tage flere tusinde år.
Tanken vil lige så langsomt rodfæste sig, men -
- Jodo prøvede at opnå det i sin egen levetid.
Sandheden er, at der kan gå flere generationer -
- før film er kommet op på det niveau, som Jodo ønsker sig.
Fra denne såkaldte fiasko opstod der en masse kreativitet.
I livet kommer ting, og man siger "Ja":
Ting forsvinder, og man siger "Ja".
Vi lavede ikke Dune. Ja!
Ja, vi gjorde det ikke! Og hvad så?
Dune eksisterer som en drøm. Men drømme kan også ændre verden.
Dune er ligesom Paul.
Han fik halsen skåret over i filmen. Filmen blev ikke lavet. Den blev myrdet.
Men i nogle film kan man høre: "Jeg er Dune. Jeg er Dune".
Jeg tror, den har været en guide for nogle.
Men uanset hvad, er jeg overbevist om at vores storyboard -
- har påvirket hele Hollywood. Det bilder jeg mig i hvert fald ind, for det varmer.
Man må fokusere på det positive.
I den første Star Wars film fra 1977 -
- er der mange visuelle effekter, der er inspireret af Jodorowsky.
Alene den måde, sværdkampene blev designet på.
Der er en scene, hvor Paul duellerer med en robot under træningen -
- der er meget lig den, hvor Luke duellerer med en kugle.
Det er interessant, at der er scener fra robottens synsfelt -
- hvor den analyserer sine omgivelser på et display.
Jeg kan ikke huske en tidligere version af denne scene -
- som vi alle har set tusinde gange -
- nemlig den, hvor Terminator analyserer ansigter.
Det er et af de tilfælde, hvor en film, der ikke blev lavet -
- efterfølgende har givet inspiration til utrolig mange nyere film.
Giger lavede monsteret til Alien.
Hvorfor lavede han monsteret til Alien?
Fordi Dan O'Bannon...
O'Bannon skabte Alien.
De tog Moebius, Giger og Foss.
Hollywood begyndte at bruge min gruppe.
Det var fantastisk.
Dune er en kæmpestor asteroide, der aldrig ramte Jorden -
- men den nåede alligevel at så en masse frø i forbifarten.
Uden Jodorowskys Dune, var Alien aldrig blevet lavet.
Og uden Alien, var Blade Runner og Matrix aldrig blevet lavet.
Og det er bare en brøkdel af de film, man kunne nævne i den sammenhæng.
Mange tog ideer og indtryk med sig -
- og brugte dem i andre projekter. Det fører altid tilbage til Jodorowsky.
Når man har deltaget i sådan et projekt -
- og bliver frataget muligheden for at føre det ud i livet -
- bliver det ved med at leve oppe i éns hoved.
Og sådan noget kan blive hængende -
- og hjemsøge én resten af livet, hvis ikke man får det ud.
Moebius spurgte mig: "Hvad vil du gøre? Vil du dø?"
Nej, jeg vil ikke dø. Når jeg render panden mod en mur -
- ændrer jeg bare fremgangsmåde. Hvis vi ikke laver den sådan her...
Den Dune, vi lavede, er...
Dunes rødder kommer fra Herbert, men denne Dune er vores.
Det er en optisk kreation.
Så alt det, jeg har lagt i Dune, skal bruges til at lave tegneserier.
Jeg spurgte Moebius, om ikke vi skulle lave en tegneserie. Det blev til L'incal.
Mange af billederne derfra, er blevet brugt i den.
Jeg fandt en spanier ved navn Juan Gimenez -
- og nu er alle de rumskibe, jeg designede til Dune, blevet brugt i The Metabarons.
Selv hertug Leto. Han blev kastreret af en tyr -
- og vil finde den troldmand, der tager en dråbe af hans blod -
- for at undfange hans søn. Så jeg fik historien udgivet til sidst.
Jeg startede med Dune, og derefter gik jeg et skridt videre.
Jeg fortsætter... Og jeg gjorde det!
Jeg mener, at Dune vil blive fantastisk, hvis nogen tager min drejebog -
- selv hvis det bliver efter min død, og laver den til en animationsfilm.
Nu er det muligt. Min film kan laves, selv efter min død.
Jeg er 84 år gammel, men jeg skaber stadig nye ting.
Jeg er ikke:
Jeg har skabt ting hele mit liv, og der kommer mere og mere.
Sindet er som et univers; det udvider sig hele tiden.
Det er ligesom universet. Åbn jeres sind.
Man bør åbne sindet hver eneste dag.
Det var filmens formål. At åbne alle medarbejdernes sind.
Alle, lige fra producerne til kunstnerne -
- fik åbnet deres sind ved at arbejde på dette projekt.
Det var ambitiøst, men ikke for ambitiøst.
Min ambition er at leve i 300 år.
Jeg kommer ikke til at leve i 300 år, måske har jeg kun et enkelt år tilbage -
- men jeg har ambitionen. Hvorfor skulle man ikke have ambitioner?
Hvorfor?
Spar aldrig på ambitionerne.
Vil du være udødelig, så kæmp for at være udødelig.
Gør det.
Vil du gerne lave filmkunst? Så prøv.
Hvis du fejler, betyder det ikke så meget.
Det vigtigste er, at man forsøger.
EFTER DUNE GIK ALEJANDRO JODOROWSKY OG MICHEL SEYDOUX HVER TIL SIT
35 ÅR SENERE FANDT DE SAMMEN IGEN UNDER INDSPILNINGEN AF DENNE DOKUMENTAR
OG BESLUTTEDE SIG FOR AT LAVE ENDNU EN FILM SAMMEN
LA DANZA DE LA REALIDAD ER ALEJANDRO JODOROWSKYS FØRSTE FILM I 23 ÅR
HANS SØN, BRONTIS, ER MED I DEN, OG DEN FIK PREMIERE PÅ CANNES FILMFESTIVAL I 2013
Danske tekster af - Jodorowskys Helte -
Find os på www.HoundDawgs.org